I sitt hem har David Norlin knappt en tavla på väggarna – men han har årskort på Göteborgs konstmuseum. Hur många gånger han har besökt museet sedan han i tjugoårsåldern blev göteborgare är omöjligt att säga. David Norlin, född av småländska socionomer och uppvuxen i Angelstad utanför Ljungby, har sedan länge tappat räkningen.
– Ibland kan livet kännas lika grått och tråkigt som en skolsal, då blir tavlorna som fönster man kan titta ut igenom och se landskap, djur och människor, säger han.
Konstintresset delar David Norlin med Anna, huvudpersonen i hans roman ”Vikarien”. Den sortens likheter finns det många av, även om de i övrigt lever vitt skilda liv. Den gemenskap, kärlek och hemhörighet som Anna längtar sig tokig efter är David Norlin – make, tvåbarnsfar och till synes till freds med livet – i mångt och mycket en typisk representant för.
– Egentligen var det den saken som jag ville skriva om, känslan av ett hem där man känner att man hör hemma. Men för att göra det intressant för läsaren behövde jag hitta en konflikt. Jag är själv en väldigt konflikträdd person, så det var inte det enklaste.
Konflikten hittade David Norlin i en park. Där och då föddes Anna, en vikarierande bildlärare i familjebildande ålder med en bakgrund som utbränd och bedragen, bosatt i en namnlös svensk stad med ett konstmuseum – där hon förstås har årskort. Anna, som träffar nyseparerade Thomas, ett tiotal år äldre än hon och pappa till två små barn.
”Vikarien” har delat kritikerna i två läger, men en sak är de flesta eniga om – den är lång. Med sina 928 sidor kammar den hem utmärkelsen årets längsta svenska samtidsroman. Att skriva långt var inte tanken från början, utan blev ett sätt att få bukt med berättelsen.
– Så ovanligt är det väl inte med långa romaner? Det ovanliga är väl att den handlar om en enda person, hennes närmaste relationer och att den bara sträcker sig över två år. Jag väver ju inte in ett historiskt skeende, romarrikets uppgång och fall eller en hel bys och släkts historia, vilket annars brukar vara fallet med tjocka romaner, säger David Norlin.
– Den första versionen var förresten på 1 200 sidor, tillägger han.
I övrigt går alltså meningarna isär. Å ena sidan kallas romanen såväl som huvudpersonen fängslande, livfull och svår att skiljas från. Å andra sidan trist, tråkig och banal. Men den saken vet David Norlin ingenting om. Han har inte läst en enda recension av boken.
– Nej, jag kan ändå aldrig läsa och förstå den som en läsare gör, och mitt handlingsutrymme vad gäller boken har ju slutit sig. Jag tillhör inte recensionernas målgrupp och har svårt att tro att de skulle kunna hjälpa mig att skriva nästa bok.
Att Anna kallas vanlig, normal och genomsnittlig har David Norlin ingenting emot.
– Tvärtom. Jag ser ett värde i att det handlar om en vanlig människa, om någon som inte är en del av Stockholms medelklass och jobbar med reklam. Jag ville se vad för sorts extrema saker som kan hända i en vanlig människas liv, och vad det kan få henne att göra.
Men den som tycker att Anna är typisk och genomsnittlig missar många detaljer. David Norlin stannar framför målningen ”Ung kvinna” av Märta Rudbeck, målad med grova penseldrag och föreställande en tjej vars ansiktsuttryck vittnar om motstridiga känslor.
– Dragen är grova, men på så vis har konstnären fått fram detaljrika skiftningar, säger han.
Anna är förvisso ingen Tintomara, Anna Karenina eller Lisbeth Salander. Men hon är heller ingen ”medelsvensson” eller någon typisk representant för ”verklighetens folk”. Hon är vegetarian, går ofta på konstmuseum, målar själv, är utbränd, stickar, äger ingen smartphone, väljer ett knepigt ämne till sin uppsats på lärarprogrammet. Och så vidare.
– Jag tror att det handlar om vad man längtar och strävar efter, och där skiljer vi oss åt. Det kan nog påverka hur man uppfattar henne. Den enes dröm är den andres mardröm.
Annas och Thomas förhållande är inte fritt från konflikter. Han delar inte hennes längtan efter barn och vill över lag inte prata om framtiden. Men deras sätt mot varandra är nästan genomgående väluppfostrat artigt, inkännande och förstående. Här smälls inte i några dörrar, inga röster höjs över småsaker, inget porslin krossas, inga svordomar yttras.
– Dialogerna är det mesta organiska i boken, då har jag stått vid sidan av och lyssnat. Man brukar säga att en relation först och främst definieras av vad man inte pratar om. Dessutom är vi ju inte med dem hela tiden. Jag har försökt trycka ned saker i undertexten.
David Norlin passerar Richard Berghs ”Nordisk sommarkväll”, där en man och kvinna står på en veranda och blickar ut över en vik som badar i försonande kvällsljus. Samtida kritiker läste in en erotisk laddning. En väntan på döden, menade konstnestorn Ulf Linde långt senare. Någon annan kanske ser ett fridfullt äkta pars sublima möte med naturen.
– Eller så kanske de just har bråkat, säger David Norlin.
David Norlin hör till de ”fördolda och besatta”, för att citera Paul Auster, de som skriver mellan fem och sju på morgonen då familjen sover. Familjen har dock varit närvarande under arbetet och därtill behjälpliga. Dottern som nyss var i högstadieåldern har bidragit med insyn i den svenska skolan, sonen har varit en ständig parhäst när saker som påstås möjliga i boken har testats i praktiken, och hustrun var den som kom på titeln.
– Nu känns den förstås självklar, med tanke på att Anna inte bara är en vikarie på jobbet utan i hela tillvaron. Men när min fru sade: ”Men ska du inte bara kalla boken för ’Vikarien’?” så hade jag ett tjugotal andra titlar i huvudet, säger David Norlin.
För att få mer tid till skrivandet har han gått ned i arbetstid. Han jobbar nu 80 procent som psykolog på Mottagningen för spelberoende i Göteborg. Att han arbetar just där är en slump, påstår han. Dock erkänner han att det fanns en lust att återigen specialisera sig efter att ha doktorerat i psykologi och jobbat på vårdcentral i några år.
– Jag mår dåligt om jag inte får skapa något, vilket ibland gör att jag lätt går upp i små kreativa projekt som att skriva låtar, måla en serie med tavlor och så vidare. Nu tränar jag på att släcka alla kreativa impulser som inte har med skrivandet att göra.
Det låter som om du är beroende?
– Absolut. Det är som ett drogrus. Jag mår bra av det.
Varifrån driften att skapa härstammar vet inte David Norlin, men den har alltid funnits där. Han har till och med funderat på att gå i psykoanalys för att reda ut saken. Dock tror han att det behövs en skaparkris för att han verkligen ska lägga sig ned på schäslongen.
Tror du på psykoanalysen?
– Ja, när det gäller den sortens lyxproblem. Inte när det gäller spelberoende.
David Norlin
Född 1978.
Bor: Göteborg.
Familj: Fru och två barn, en son och en dotter.
Debuterade: 2016 med romanen ”Dagar utan ljus, nätter utan mörker” (235 sidor).
Är förutom författare: Psykolog på Mottagningen för spelberoende och skärmhälsa i Göteborg. Har doktorerat i psykolog med en avhandling om föräldrar till barn med funktionshinder.
En bok som har bettytt mycket: ”Pilgrim på havet” av Pär Lagerkvist.
Ett konstverk jag vill ha på min vägg: Ett av Jukka Vänttinens tryck.
Sommarplaner: Resa till Frankrike med familjen.
Aktuell med: ”Vikarien” (Weyler) som kom ut i april.