Takamatsu Gushiken står på knä djupt ner i en naturlig grotta på Okinawa, ön som ligger längst söderut i Japan. På huvudet bär han en keps bak och fram. I pannan har han en lampa för att kunna se bättre i grottans mörker.
Han vräker undan stora stenbumlingar och börjar sedan försiktigt gräva med en hacka i marken. Plötsligt tittar han upp. I handen håller han en skelettdel:
– Det är delar av en högerfot. En man, verkar det som.
Vi har följt med honom genom snårig djungel med myggor inande i luften. 70-årige Gushiken har tänt en myggspiral för att hålla dem borta och rör sig smidigt i den oländiga terrängen.
Han är rutinerad. I över 40 år har han letat efter döda, både civila och soldater, från det blodiga slaget om Okinawa i andra världskrigets slut.
Det började när han var nio år och lekte tillsammans med en kompis i en grotta. Plötsligt såg de skelettet av ett människohuvud med hjälmen på. Takamatsu Gushiken berättade om upplevelsen för sina föräldrar som sade åt honom att låta skallen vara i fred, eftersom den döda personens familj skulle komma och leta efter den.
Men upptäckten lämnade honom ingen ro. Han kunde inte sluta tänka på vem den döde var och varför han inte hade fått komma hem. Nästa gång han stötte på kvarlevor var han i 20-årsåldern och scoutledare. En grupp volontärer som skulle hjälpa familjer att leta efter döda frågade om han kunde följa med och guida dem.
Sedan dess har han ägnat en stor del av sitt liv åt att gräva efter de som dog i kriget och vars kvarlevor fortfarande inte har återbördats till deras familjer. Han är ledare för gruppen ”Gamafuya”, som betyder grottgrävare på det lokala språket på Okinawa. Den japanska armén använde naturliga grottor, ”gama”, som baser under andra världskriget och det är här många av de som omkom fortfarande ligger.
För Gushiken handlar det om respekt för de döda och deras familjer. Han har hört att soldater och civila nästan alltid skrek ”mamma” när de förstod att deras sista stund var kommen. Inte ”länge leve den kungliga kejsaren” som var påbudet från den japanska regeringens propagandaavdelning.
– Jag vill att de ska få komma hem, hem till sina mammor, säger den lågmälde Gushiken som till vardags reparerar tandläkarverktyg.
Hittills har han hittat kvarlevor från 300-400 människor som dog i slaget om Okinawa. Det var en blodig strid som pågick i tre månader. 12 000 amerikanska och 110 000 japanska soldater dog. Nästan en tredjedel, 140 000, av Okinawas civilbefolkning miste livet.
Trots att det gått nästan 80 år sätter slaget om Okinawa djupa spår i lokalbefolkningen än i dag. De blev en del av Japan först i slutet av 1800-talet och har en egen kultur med eget språk. Under kriget blev de hårt utnyttjade av den japanska armén. Tusentals Okinawabor enrollerades i armén. De uppmuntrades att ta livet av sig hellre än att överlämna sig till fienden som de fick höra skulle våldta och skända dem.
Det är dessa människor som Gushiken söker och vill ge ett värdigt slut, men han hittar även amerikanska soldater och vill att också de ska få komma hem. Ett problem är att de flesta japaner inte bar namnbrickor eller identitetspapper. Därför är det en utmaning att identifiera dem. Sedan en tid tillbaka genomför den japanska staten dna-tester. Men de arbetar alltför långsamt, tycker Gushiken. Hittills har de bara lyckats identifiera sex personer med dna.
– Staten är inte särskilt samarbetsvillig. Tvärtom använder de jorden där mänskliga kvarlevor ligger till att bygga en ny militärbas. Det är fel. Där vilar både japanska och amerikanska offer. Japan har ett ansvar.
Han syftar till beslutet att flytta på en av de amerikanska militärbaserna på Okinawa, Futenma som ligger i ett tätbebyggt område, till den mindre fiskebyn Henoko. Problemet är att platsen där den nya basen byggs behöver fyllas med jord för att landningsbanan för flygplan ska hålla. Den jorden tas från områden där döda fortfarande ligger, enligt Gushiken som för några år sedan hungerstrejkade i protest mot detta. Det är respektlöst, tycker han. Som att döda dem en andra gång.
Vid en plats som DN följer med Gushiken till hittar han nederdelen av en käke, med hål i.
– Detta är nog resultatet av ett självmord, säger Gushiken.
Vid platsen finns kvarlämnade matlagningsredskap och några flaskor. Han har varit på den här platsen tidigare och misstänker ett massjälvmord utfört med dynamit. När han är klar sätter han handflatorna mot varandra och håller en liten ceremoni.
– Jag lovar skelettdelarna att vi aldrig ska ha krig igen. Jag lovar deras andar att det inte ska hända igen.
Han har lärt sig av en lokal arkeolog att skilja mänskliga ben från fragment av sten eller korall. Och han har läst på om stridigheterna för att veta var det är bäst chans att hitta offer. I en anteckningsbok har han teckningar över kroppens anatomi.
Officiellt bedöms runt 3 000 personer fortfarande vara saknade efter kriget. Men Gushiken tror att det rör sig om fler, kanske 10 000. Han har blandade känslor när han hittar mänskliga kvarlevor.
– Det är bättre att jag hittar dem än att ingen gör det. Hittar jag inget är jag glad att ingen ligger död just där.
För Gushiken handlar grävandet också om att sätta ljuset på vilka följder som krig får. Kvarlevorna han hittar är ”tysta vittnen” om att krig dödar, menar han.
Slaget vid Okinawa har skapat en spricka mellan invånarna och de styrande i Japan. Ön användes som en form av skyddsvall för att fördröja en attack mot Japans huvudö Honshu. Att det blev så blodigt fick den amerikanske presidenten Harry Truman att bestämma sig för att inte invadera resten av Japan. I stället fällde USA två atombomber över Japan, en i Hiroshima och en i Nagasaki.
Samtidigt stannade amerikanska trupper kvar och ockuperade Okinawa under lång tid efter andra världskriget slut. Under den här perioden gällde dollar som valuta på Okinawa, bilarna körde till skillnad från i resten av Japan på höger sida, hamburgerkedjor smälldes upp och baseboll introducerades. Först 1972 föll Okinawa åter under japanskt styre. Men de amerikanska militärbaserna blev kvar, till invånarnas förtret.
Nu är Gushiken och andra Okinawa-bor oroliga för att de åter ska hamna i skottlinjen för dragkampen mellan världens stormakter. Kinas kommunistparti hotar att invadera Taiwan, som man anser tillhör Kinas territorium. Om USA bestämmer sig för att försvara Taiwan, skulle baserna på Okinawa spela en avgörande roll, precis som de gjorde under Vietnamkriget och Koreakriget.
– Jag är rädd att Kina attackerar Taiwan och att USA svarar härifrån. Det bästa vore om vi fick bort baserna med robotar från Okinawa, säger Gushiken.
Läs mer: USA:s militära närvaro har präglat öbornas liv i 80 år
Bakgrund.Ett tidigare kungarike
Ryukyu var namnet på det oberoende kungarike som Okinawa var tidigare.
Ön hade en egen kung, ett eget språk och en egen kultur.
Som kungadöme handlade Okinawa mycket med Kina. Men också med Japan och andra asiatiska länder. Ön sågs som en fredlig kraft som höll samman regionen.
När Japan försökte ta över Kina och Korea på 1500-talet skvallrade Ryukyu för kineserna.
Som hämnd invaderade Japan ön. Men kungadömet fick behålla sitt oberoende. Ett isolerat Japan behövde handeln med Kina.
Först på slutet av 1800-talet, när fartyg från väst började synas i Okinawas hamnar, tog det japanska imperiet över.
Invånarna tvingades ta japanska namn och uppmanades prata japanska. De som inte gjorde det i skolan straffades.
Okinawa har en yta på runt 2 300 kvadratkilometer, vilket motsvarar en storlek mellan Ölands och Gotlands. Ön utgör mindre än en procent av Japans yta men här finns runt 70 procent av amerikanska militärbaser på japansk mark.