Redan innan jag kommer fram till Padjelanta nationalpark växer känslan av förväntan. Jag har tagit en buss från Gällivare genom granskogsvidderna upp mot fjällen och Stora Sjöfallet. Bussen krymper i takt med att bergssidorna reser sig allt högre. Vattenfallen och forsarna som förgrenar sig nerför de enorma fjällstupen ser kritvita och stillastående ut på avstånd.
Vi rullar in i världsarvet Laponia, det väldiga område av orörd fjällnatur som brukar räknas som landets allra finaste. De båda nationalparkerna Sarek och Stora Sjöfallet utgör välkända delar av Laponia, medan den mer svårtillgängliga Padjelanta, Sveriges största nationalpark, rätt ofta glöms bort i sammanhanget. Det är högst oförtjänt.
Vid Stora Sjöfallet Mountain Lodge gör bussen ett längre stopp. Vi passagerare får sista chansen att köpa enklare utrustning och fika i hotellets trivsamma restaurang. När sedan bussen når samevistet Ritsem är det dags att kliva av. Här väntar den charmiga passagerarbåten M/S Storlule för att ta mig och trettio andra fjällvandrare tvärs över Akkajaure. Båten lägger till vid samevistet Änonjalme. Rakt ovanför bryggan ligger Café Eno med härlig utsikt över Akkajaure. I kaféet bakas det gahkku, glödkakor, ett ljuvligt gott samiskt tunnbröd, samt sockerkakor till kaffet. Det erbjuds också nyfångad sik.
Grafik: DN
Äventyret kan börja. Mätt och belåten kliver jag ut på Café Enos veranda och inleder vandringen. Ryggsäcken känns lätt. Med mig har jag lagom många plagg att ta på i lager, ett spritkök, regnkläder, myggmedel och skavsårsplåster. De nya vandringsskorna är ingångna, och närmast fötterna har jag ullstrumpor. En början som räcker långt.
Först vandrar jag förbi boningshus och torvkåtor i samevistet. Jag blir snart stående framför vandringens första fjällbäck som ormar fram genom skir björkskog. Det är alltid märkligt hur den vackraste naturen har en förmåga att se perfekt arrangerad ut. Det är som om en hel hop välbetalda naturscenografer har arbetat i många dagar på att designa en fjällbäck som denna. Inte ett klippblock eller en sten ligger fel, alla växter står på exakt rätt plats.
Jag fortsätter, och dramatiken skruvas upp. Två av Padjelantaledens stora upplevelser möter man ganska omgående. Framför mig tornar det mäktiga ensamstående Akkamassivet upp sig, strax över 2000 meter högt med flera glaciärer.
Den andra upplevelsen i början av Padjelantaleden hör man långt innan man ser den. Den synnerligen kraftiga och vilda älven Vuojatädno vid foten av Akkamassivet är oerhört imponerande med sitt framstörtande vatten i skummande vitt och glaciärturkost. Både före och efter hängbron över älven finns fina platser för en fikapaus.
Resten av dagens etapp går omväxlande genom björkskog och över myrar, medan landskapet blir alltmer öppet. Glödande hjortron och vajade ängsull syns på nästan varje myr. Snart upphör mobiltäckningen. Många vana vandrare ser detta som en av Padjelantas stora fördelar. Äntligen är man helt ensam med naturen.
Mot slutet av dagen kommer jag till Treparksmötet, platsen där nationalparkerna Stora Sjöfallet, Sarek och Padjelanta strålar samman.
Inne i Padjelanta nationalpark erbjuds stugor för övernattning av BLT, Badjelánnda Laponia Turism, som drivs av medlemmar i fjällsamebyarna Sirges, Jåhkågasska och Duorpon.
Padjelanta kommer från samiskans Badjelánnda, vilket betyder ”det högre landet”. Här har människor bott i tusentals år och de har lämnat efter sig många spår. Väster om första stugplatsen Gisuris, finns ett stort område med många lämningar efter samiska boplatser och härdar. Strax norr om Gisuris på en vacker ödslig platå, hittar man fångstgropar.
Väl i Gisuris är det lätt att hitta ett eget rum i storstugan trots högsäsong. I det gemensamma köket finns gasolspisar och hinkar med framburet vatten. Dessutom har nästan alla BLT-stugor någon form av försäljning av proviant, vilket gör att man kan gå Padjelantaleden utan att behöva bära med sig tält och full proviantering.
Nästa dags etapp mellan Gisuris och Låddejåhkå blir med sina 23 kilometer turens längsta. Det är på denna sträcka som Padjelanta blir som mest representativt och uppvisar de öppna hedlandskap som nationalparken är omtalad för. Björkskogarna avtar, och man kommer ut på enorma och myggfria vidder ovanför trädgränsen med gröna böljande kullar, ringlande rullstensåsar och vidsträckta sjösystem. Man ser bokstavligen flera mil, och skönheten i landskapet är bedövande.
Ute på Padjelantas rishedar är det lätt att skåda fåglar. Två ljungpipare, med melerade mönster på ryggen, svarta bröst och tydliga bårder i vitt däremellan, följer nyfiket efter mig en stund. Landskapet uppmuntrar inte bara till att skåda i fjärran. Att titta rakt ner i backen kan vara nog så inspirerande. Padjelanta är ett av Skandinaviens mest intressanta botaniska fjällområden. Den kalkrika berggrunden ger upphov till en fantastiskt rik flora. Längs leden trivs kung Karls spira, nordisk stormhatt och fjällsippa i stora mängder, men även ovanligare arter förekommer, exempelvis brandspira, fjällarnika och dvärgdraba.
Med sina väldiga himlar och långa horisonter kan Padjelanta ibland påminna om att vandra i en vakendröm. De vitspräckliga fjällryggarna glänser, och molnskuggorna skapar ett fascinerande ljusspel på bergssluttningarna. Jag känner mig lugnare än på mycket länge. Det avlägsna dånet av forsar i fjärran upphör på kalfjället. Bara vinden frasar genom gräset ibland, annars är det tyst.
Efter en natt i BLT-stugorna i Låddejåhkå börjar jag dagen vid älven intill med samma namn. Här finns tätlagrat glimmerskiffer som det strida vattnet har karvat säregna former i, inte minst en serie djupa grytor, några stora nog att stå inuti. Sedan bär det uppför. På väg upp mot Pårkapasset mellan topparna Mulkka och Huornnásj går man förbi ett par renhägn som används för kalvmärkningen. Här finns också Sveriges kanske ensligaste samling utedass. De illustrerar ett problem som uppstår på Padjelantas hedar, vill man gå på toaletten kan andra se en på flera kilometers avstånd.
Strax därpå passerar jag Pårkagubben, en två meter hög fristående rauk mitt på kalfjället. Enligt legenden är gubben ett troll som inte hann ner till skogens mörker i tid och förstenades av solens strålar. En bit efter Pårkagubben bjuds man på belöningen efter det långa uppförslutet. Från Pårkapassets krön dras ridån upp för ett bländande skönt panorama mot Virihávrre, den största sjön i Padjelanta, som ramas in av både svenska och norska fjäll.
Framåt eftermiddagen har jag vandrat ner till Árasluokta. Här kan jag bo i en egen BLT-stuga med eget gasol och vatten, vilket känns lyxigt.
På grund av känningar i ett knä tackar jag ja till att åka båt den fjärde etappen till Stáloluokta. Reflektionerna av fjäll och öar i det klara sjövattnet är sensationellt skarpa och vackra.
Stáloluokta är samebyn Duorpons sommarviste och något av en knutpunkt i Padjelanta. Här hittar man en kyrkkåta, byggd som en traditionell torvkåta, men betydligt större. I Stáloluokta ligger också den legendariska Parfas kiosk, som anses vara Sveriges mest avsides belägna kiosk, räknat i avstånd från närmaste väg. Förutom mat finns här även samiskt konsthantverk att köpa. Parfa erbjuder även upplevelser där besökare bland annat kan pröva på en renskötares vardag.
Men nu är det snart dags för mig att återvända till en annan värld, en värld med vägar, elektricitet och internet. Jag tar farväl av Parfas kiosk med en av svenska fjällvärldens allra vackraste sjöar som utsikt, för denna gång.
Fakta.Padjelantaleden
Padjelantaleden sträcker sig cirka 13 mil från Ritsem till Kvikkjokk. Att vandra hela leden tar cirka 10 dagar.
Lämpligaste perioden att vandra leden är mitten av juli till mitten av september, vissa år är det inte förrän i mitten av juli som smältvattnet runnit undan och leden blir någorlunda lättvandrad.
Läs mer: padjelanta.com, sverigesnationalparker.se, svenskaturistforeningen.se
Här hittar du våra resereportage.